Предизвикателствата на опозиционния статус. Прогресивнолибералната партия (1903–1911) - Живков, Светослав (ГСУ-ИФ, 2013)
През май 1903 г. българският министър-председател Стоян Данев подава оставка и Прогресивно-либералната партия (ПЛП) предава властта. През следващите осем години „цанковистите“ са в опозиция на правителствата на Народнолибералната партия (1903-1908 г.) и на Демократическата партия (1908-1911 г.). Падането от власт се отразява неблагоприятно на партийната организация на ЛНП. Много съратници напускат партията. Партийната дейност намалява. Известно съживяване настъпва през 1905 г. През 1907 г. се провежда вторият конгрес на партията. ПЛП участва в общите парламентарни избори през 1903 и 1908 г., но печели само шест (респ. две) места в Народното събрание. Успешна организационна реформа е направена през 1908 г., когато е променен уставът на партията. През 1909-1910 г. ПЛП се консолидира и печели още едно място на частичните избори (1909 г.). ПЛП има агресивно поведение спрямо правителствата на Народнолибералната партия. Прогресивните либерали атакуваха тяхната външна политика, законодателство, репресии, чуждестранни заеми. Отношението на ЛНП към правителството на Демократическата партия беше по-умерено. Цанковистите критикуваха мерките на кабинета при дипломатическите преговори, целящи признаване на българската независимост. В този период (1903-1911 г.) ПЛП заявява, че стои извън консолидацията на партиите в България. Прогресивните либерали се включват в опозиционни коалиции като „Обединена опозиция“ (1903 г.) и „Патриотичен блок“ (1907 г.). ПЛП поддържа близки отношения с Народната партия. Двете партии имаха сходни програми за външната политика - ултрарусофилство. През март 1911 г. ПЛП се връща на власт. Цар Фердинанд назначава нов кабинет с членове от Прогресивнолибералната партия и Народната партия.